На початку повномасштабної війни Сергій Жуковський з міста Токмак Запорізької області вивіз родину на Львівщину та долучився до лав Збройних Сил України. У червні минулого року чоловік отримав поранення, внаслідок якого втратив обидві руки. Після проходження реабілітації та протезування Сергій вирішив розпочати власну справу з виготовлення снеків.
Про поранення та власну справу Сергій Жуковський розповів журналісту “Pro100Media”.
Сергій, розкажіть детальніше про свій бізнес
У нас ветеранський сімейний бізнес з виготовлення джерків. Джерки – це слайсоване, мариноване м’ясо, яке сушиться в дегідраторі близько 8 годин. Далі ми фасуємо його та продаємо через Instagram та сайт, а також беремо участь у різноманітних фестивалях, де презентуємо свою продукцію.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/photo_2024-07-24_16-26-42-1024x1024.jpg)
Чому вирішили обрати саме такий напрямок?
До повномасштабного вторгнення я займався виготовленням запчастин для сільськогосподарської техніки закордонних аналогів. У мене була власна ретро мотомайстерня, де було спеціальне обладнання. Але все це залишилося вдома, на окупованій частині України. Після поранення я зрозумів, що вже не зможу займатися тим, чим раніше, бо багато роботи виконував сам.
Під час реабілітації та протезування в центрі “Superhumans” у Львові в мене з’явилася можливість потрапити на гурток з підприємництва. Взагалі я підприємець з 2005 року, але з задоволенням взяв участь у заходах. У нас були онлайн та офлайн уроки, а пізніше я зміг потрапити на фінальне навчання. Але туди треба було їхати вже з ідеєю.
Ідею мені підкинув старший син, назву “Сушена радість” теж він вигадав. Ми з дружиною подумали, вирішили спробувати. Сина попросили зробити презентацію, нам вона сподобалась і я поїхав з нею на навчання. Вже під час навчання я розробив декілька бізнес-планів, нам підказували спеціалісти що та як правильно зробити. Повернувся я чітко налаштований на те, щоб скласти остаточний бізнес-план та податися на грант. Так й зробив.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/450563659_122151620948115353_4003692664777554025_n.jpg)
Важко було розпочинати все з нуля?
Взагалі у сфері бізнесу я розпочинав з рекламних послуг, потім займався ремонтом телефонів та телевізорів. Багато чого пройшов, багато знаю, то мені не важко було. Але знаю таких хлопців, які до повномасштабного вторгнення не були підприємцями й зараз вирішили спробувати. Їм важко переналаштувати себе.
В “Superhumans” в гурток по підприємництву мене зараз часто запрошують як спікера, я намагаюся мотивувати хлопців. Хочу, щоб вони бачили, що перед ними людина з пораненнями, яка може вести бізнес.
А як ваша родина взагалі опинилась у Львові?
Ми евакуювалися одразу, як тільки почалась велика війна. Спочатку нас прихистили знайомі в місті Турка на Львівщині. Після того, як я пішов захищати Україну, син вступив на навчання до Львівського ліцею імені Героїв Крут, і ми прийняли рішення про переїзд дружини саме у Львів. Молодший син теж зараз у місті в школу пішов.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/photo_2024-07-24_16-26-42-2-819x1024.jpg)
А в лави ЗСУ ви як потрапили?
Пішов добровольцем. Довгий час мене не брали, бо строкову службу я не проходив і на той момент мені було вже 40 років. Я 2 місяці штурмував військкомат, поки мене не забрали.
В яких населених пунктах вам вдалося побувати за час повномасштабного вторгнення?
Багато де. Брав участь в Харківському контрнаступі з початку до кінця. З того, що найбільш запам’яталося: село Оскіл на Харківщині та Серебрянський ліс під Кремінною на Луганщині. Там я отримав перше поранення у 2022 році. Загалом був на Луганському, Донецькому напрямках. Було багато маленьких населених пунктів, їх не запам’ятаєш всі. Ми пересувалися день-два-три й наступне село, тому мені, щоб все згадати, треба карту взяти, тоді я все покажу. Загалом я не потрапив тільки на Запорізький та Херсонський напрямки, а так всюди був, де точилися бої.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/e1cebd588f93cc79.jpg)
За яких обставин ви отримали поранення?
Перше, у 2022 році, під час штурму Серебрянського лісу. Ми попали під мінометний обстріл, с танка нас також обстрілювали. Танковий снаряд попав поряд в дерево і нас з хлопцями засипало купою осколків. Я був поранений в м’які тканини поряд з куприком. На цей момент його не змогли дістати, тому він досі там.
Друге поранення отримав, знаходячись в складі 82-ї окремої десантно-штурмової бригади, яка була створена з військових 25-ї овдбр і 80-ї одшбр, в складі якої я був до цього. Під час бойового злагодження зарано спрацювала вибухівка і я залишився без двох кінцівок, перепало й лівому оку, барабанним перетинкам.
Як довго ви лікувалися та проходили реабілітацію?
Близько 8 місяців. Цей шлях я пройшов у декількох лікарнях та медичних центрах, але врешті-решт зупинився у Львові в реабілітаційному центрі “Галичина”. Поки я лікувався та ставав до черги на державне протезування, дружина шукала де можна зробити протези швидше. Бо черга дуже велика. Так я потрапив до центру “Superhumans”. Там мені швидко зробили міоелектричні протези, буквально через 2 місяці після звернення. Опанував я їх за три тижні й потім вже чекав механічні. Їх я отримав лише пару місяців тому. Зараз у мене два комплекти протезів. У кожного є свої плюси та недоліки.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/photo_2024-07-24_16-26-41-819x1024.jpg)
Як довго ви пристосовувались до протезів?
Скажу так: якщо хочеться щось зробити, береш і робиш. Вчився я швидко. Зараз, якщо треба пляшку відкрити, двері – все роблю. Але для всього потрібно більше часу. Зараз я можу майже все. Шнурки поки не навчився зав’язувати або справи, де потрібно залучати дрібну моторику не роблю. А так обслугувати та нагодувати себе можу.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/447519062_122145584282115353_4075039555396367165_n.jpg)
Як проходить зараз ваш звичайний день?
Прокидаюся, снідаю, роблю домашні справи. Ми зараз орендуємо окреме приміщення, де стоїть спеціальне обладнання. Тому потім їдемо туди, закладаємо м’ясо в дегідратор. Коли воно посушиться, дістаємо, запаковуємо та відправляємо замовникам. Черга у нас зазвичай на 2-3 тижні вперед. Ми й для центру “Superhumans” робимо продукцію.
Крім того, я відвідую різні заходи для підприємців: тренінги, навчання. Також “Superhumans” часто залучає мене до своїх благодійних заходів. Це, наприклад Кураж, Арсенал. Ми збираємо на протезування та показуємо, що є такі люди, як я, котрі вживуть повноцінне життя, маючи протези. Ми розповідаємо, що рухаємося далі.
Насправді кожен день проходить по-різному. Буває, що треба поїхати на фотосесію або поспілкуватися з дітьми, розказати їм як треба поводити себе з ветеранами, які мають різні травми. І з викладачами на такі теми ми також спілкуємось, і психологи запрошують, щоб ми допомогли їм з’ясувати деякі речі, які можуть бути незрозумілими, бо ветерани зараз стикаються з багатьма проблемами.
Наприклад, я заходжу в маршрутку, коли там немає вільних місць, і мені важко триматися гаками за поручень. Іноді люди поступаються місцем, іноді ні. Буває, що люди на вулиці бачать мене і трошки косяться. Я звик до цього. Але спочатку складно було. Я більшість часу проводив в реабілітаційних центрах, гуляв мало. А потім поступово ми почали виходити кудись і стало легше. Я взагалі сидіти на місці не люблю. Хочу дізнаватися щось нове, спілкуватися.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/447555958_122145573290115353_5508175370559066329_n-1024x1024.jpg)
Бачив у вас на сторінці, що ви активно займаєтесь спортом.
Я б не сказав, що активно, але намагаюся підтримувати фізичний стан. Я активним спортом вважаю біг, гру в футбол, теніс та таке інше. А я можу від підлоги віджатися або загальнофізичні вправи зробити, зранку зарядку. Але, зізнаюся, буває лінь. А загалом для мене багато речей стали фізичними вправами. Наприклад, поїсти. На це теж я витрачаю певну кількість калорій, це не так просто для мене. Щоб одягтись мені теж треба більше зусиль, ніж звичайній людині.
Не плануєте в майбутньому взяти участь в Іграх Нескорених?
Ні, бо часу на це немає. Хочу з хлопцями ветеранами у футбол пограти, бо я знаю, що у нас є така команда, я відстежую їхнє життя.
Як плануєте надалі розвивати бізнес?
Хочу масштабуватися і шукаю в бізнес ветерана або членів родини ветерана. Планую долучити до нашої роботи саме таку людину, але якщо не вдасться – людину зі статусом ВПО.
Та й взагалі до роботи мені хочеться більше залучати ветеранів, бо знаю як важко адаптуватися хлопцям до цивільного життя.
![](https://pro100media.com.ua/wp-content/uploads/2024/07/448200528_122146936382115353_8957996039007840077_n-1024x1024.jpg)
Насправді роботи для ветеранів зараз багато. Наприклад, у Львові влада укладає меморандуми з великими підприємцями та ФОПами. Люди тут готові брати ветеранів. Наприклад, якщо це людина з інвалідністю, влада пропонує компенсації підприємцям.
Але якщо люди будуть працювати поруч з такими ж колегами, як вони, їм, гадаю, буде краще. Бо на фронті все простіше й зрозуміліше: повоював, поїв, відпочив, допоміг побратимам. В цивільному житті все по-іншому: і умови роботи інші, і люди по-іншому спілкуються і не так дивляться на речі.
“Даний матеріал виготовлено за підтримки ГО “Інститут масової інформації” в рамках проєкту міжнародної організації Internews Network”.
Залиште коментар
Розгорнути ▼